Demcsákné Balczó Ildikó
A NAGYTEMPLOM TÖRTÉNETE
Előadás a 225 éves Nyíregyházi Evangélikus Nagytemplomban
Elhangzott 2011. október 29-én, 10,45-től a gyülekezeti napon

Az előadás meghallgatható és letölthető:
http://www.garainyh.hu/hangzooromhirtar/hangzooromhirtar.php?dir=Demcsakne%20Balczo%20Ildiko/Nyiregyhaza%20Evangelikus%20Nagytemplom/11.10.29.%20-%20Eloadas%3A%20A%20Nagytemplom%20tortenete/
Az előadás (eredeti kézirat alapján betű szerint leírt) teljes szövege elolvasható és letölthető:
http://www.garainyh.hu/wordtar2/wordtar2.php?d=Lelekepito+irasok%2FDemcsakne+Balczo+Ildiko+irasai
A két napos jubileumi ünnepségről hangos & képes tudósítás található az Evangélikus Portálon: http://www.evangelikus.hu/aktualis/225-eves-a-nyiregyhazi-nagytemplom
Képgaléria & képriport a gyülekezeti honlapon: http://nyiregyhaza.mindenkilapja.hu/html/17959198/render/tortenelmunk  http://nyiregyhaza.mindenkilapja.hu/html/17959198/render/tortenelmunk#/gallery/19725076/render/kepek       Az összeállítást készítette: G. A. www.garainyh.hu

Tisztelt ünneplő gyülekezet, kedves testvéreink, kedves vendégeink! 	                              
„Isten segítségével hatalmas tetteket viszünk véghez.” Ezzel a zsoltárigével köszöntöm az egybegyűlteket, ezt a bibliai idézetet éreztem a legtalálóbbnak előadásom témájához. Nem tudom, hogy a jelenlévők közül mindenki előtt ismert-e, hogy ez az épület Nyíregyháza legrégibb műemléke, a megye legnagyobb befogadóképességű Istenháza, és a magyarországi evangélikus templomok közül a második a sorban. Ezek elismerésre méltó tények, de az igazi csoda megépítésének előzményeiben, körülményeiben, a kivitelezés időtartamában rejlik. Ahhoz, hogy ezt igazán meg tudjuk érteni, egy rövid történelmi visszatekintésre van szükségünk. 		Nyíregyháza Árpádkori település, de a 18. század közepén csak egy nyomorúságos falu volt, mely a török hódoltság és a pusztító járványok következtében elnéptelenedett. Párszáz lakosa a 30 ezer holdas mezőgazdasági területet nem tudta megművelni.                                                                   
Ezen a nagy földbirtokon Károlyi Ferenc gróf, és Palocsayné Pethő Rozália bárónő osztozott. Gróf Károlyi ezért a vármegye vezetőitől engedélyt kért arra, hogy Nyíregyházára – elsősorban Békés megyéből – telepeseket hívjon. Városházánk közelében kétalakos bronzszobor örökíti meg azt az eseményt, mikor 1753 májusában, nemes Petrikovics János szarvasi csizmadia mester átveszi a gróftól a letelepedést lehetővé tevő kiváltságlevelet.                                 		Még az év nyarán, őszén 300 tótajkú evangélikus család indult útnak, nemcsak a jobb megélhetés, hanem az ígért szabad vallásgyakorlás reményében. Kis harangjukat magukkal hozták; a hamarosan megérkező első papjuk, Vandlik Márton irányításával még az évben megépítették első fatemplomukat, melyben együtt dicsőíthették, áldhatták Istenüket. Alig egy év telt el – és a vallási türelmetlenség következtében – maga Mária Terézia császárnő rendelte el, hogy a kis templomot földig le kell rombolni, és a papjukat még a megyéből is ki kell űzni. 		A jóindulatú Károlyi gróf még a végrehajtás előtt értesítette telepeseit, így a megelőző éjszakán, könnyek között, saját kezűleg bontották le imaházukat, harangjukat pedig Sulyán Ádám tanyáján a szénaboglya alá rejtették el. Hosszú lenne elmondani a közel 30 év szenvedéseit, a szabad vallásgyakorlásukat korlátozó intézkedések sorát.                                                            	A protestánsok vallási életében igazi fordulatot II. József császár 1781 októberében kiadott türelmi rendelete az ún. „Edictum toleranciae” jelentett. Ez a rendelet kimondta, hogy ahol 100 nem katolikus család kéri, építhet magának imaházat, tarthat lelkészt és tanítót. Már pár hónap múlva elindították az építési-engedélyezési eljárást, Giuseppe Április olasz építész tervei alapján. A kérelemre egy év után érkezett válasz a Budai Helytartótanácstól. Nem engedélyezték a díszes homlokzatot, megállapították, hogy a kérvényezőket ilyen imaház nem illeti meg, és további korlátozásokat is megfogalmaztak.  Elődeink ebbe nem nyugodtak bele, ezért 1783. június 23-án keltezett felség-folyamodványban egyenesen II. József császárhoz fordultak, annak „veleszületett kegyességére és kegyelmére” apellálva. E levélből való a következő részlet:                                                           
„Szilárd anyagból templom és torony építéséért, haranghasználatért, nem különben két lelkész és három tanító alkalmazásának engedélyezéséért esedezünk, amire a nép lélekszáma és ebből eredő szükségleteink köteleznek minket.” Az engedélyezés megtörtént, de a hagyományok szerint a főméreteket szándékosan úgy határozták meg, hogy az 5400 lelkes gyülekezet képtelen legyen megépíteni.                                                                                                                        
Először valóban úgy ítélték meg, hogy ez a feladat meghaladja erejüket, de mégis akadt néhány bátor kezdeményező, akik társulva az új lelkésszel, Schmál Sámuellel, fellelkesítették a többieket is, és így az építés mellett döntöttek. Honnan volt ez a vakmerő hit, ez a szent merészség? Onnan, hogy elődeink nem a reális lehetőségeikkel számoltak, hanem azzal az Istennel, akinek minden lehetséges, és aki a benne bízókat sohasem hagyja cserben. Ezután mindenki anyagi erejéhez mérten, sőt azon felül is megtette felajánlását a templomépítés költségeire. 1784. március 25-én, Gyümölcsoltó Boldogasszony napján, ünnepélyes keretek között elhelyezték a templom északnyugati sarkában az alapkövet. Ennek az eseménynek 150. éves jubileumán, 1934-ben Paulik János igazgatólelkész, ünnepi beszédében ezt mondta:                                                                                                                                             
„Irigylem azt a 150 évvel ezelőtt volt elődömet, Schmál Sámuel akkori evangélikus lelkészt, akinek az Úr azt a gyönyörű szerepet juttatta, hogy letehette ennek a templomnak alapkövét.” Ez a templom nem kegyúri adományokból, nem gazdag emberek nagy összegű felajánlásaiból épült, hanem földbérlő tirpákok nehezen összegyűjtött forintjaiból.                                                                                        
Milyen kincsek rejlettek azokban a szívekben, amelyek egy ilyen vállalkozás végrehajtásához szükséges anyagi kincseket előteremtették? Mindenki megtette, ami tőle telt, a gazdák fogataikkal együtt ajánlkoztak a kőhordásra, a családok elküldték munkabíró tagjaikat, akik segédkeztek az építésnél. A hagyományok szerint voltak olyan napok, amikor 60 lovas fogat elindult kora hajnalban, a mintegy 40 km-re lévő Bodrogkeresztúrra kőért, és volt úgy, hogy éjfél is lett, mire hazaértek. A falu ébren várta őket, segítettek a lerakodásnál és másnap már lehetett beépíteni a köveket a falba. Vajon hányszor kellett megtenni az utat, hogy ezeket a vastag falakat felépíthessék? A hihetetlen csoda bekövetkezett: az akkori építési technológia mellett és szállítási körülmények között két és fél év alatt elkészült ez a templom, igaz még torony nélkül, egyszerű, sima homlokzattal, fehérre meszelt falakkal. Összehasonlításként, a nagykállói vármegyeháza – jelenleg elmegyógyintézet –, 1769-1784 között, 15 évig épült. Érdekesség, hogy ugyanaz a Giuseppe Április tervezte, mint templomunkat.                                                                                                                                                
Az, hogy ez a templom 31 hónap alatt készült el, ahhoz sokak heroikus, önfeláldozó, megfeszített munkájára volt szükség; mégis megérdemli a kivitelezés irányítója, Kriechbaum Ignác vármegyei mérnök, hogy róla név szerint is megemlékezzem, mert bizonyára rendkívül jó szakember, és kiváló munkaszervező volt.                                                                                                                                       
A templomszentelési ünnepre 1786. október 22-én került sor. Elképzelhetjük azt a hálát és örömöt, ami eltöltötte az egybegyűltek szívét. Hagyományaink szerint olyan nagy volt a lelkesedés, hogy a délelőtti ünnepi alkalom után nem is mentek haza, hanem az esti istentiszteletig dicsőítették, áldották az Urat, csodálatos Tranoscius énekeikkel.                                                                                            
Az építés, szépítés, díszítés nem állt meg 225 évvel ezelőtt. 2 év múlva elkészült a belső berendezés. 10 év múlva felépült a torony és Reitzinger János fafaragó művész megalkotta gyönyörű oltárunkat. 1797-ben 25 regiszteres orgona kísérte már a gyülekezet énekét. 1803-ban Wurczninger Mihály festette és aranyozta az oltárt. Az oszlopok 1804-ben nyerték el márványutánzatú megjelenésüket. A sekrestyék 1817-ben épültek, az oltár jobb oldalán lévő, az én lánykoromban még keresztelő-kápolnaként funkcionált. Elmondható, hogy a jelesebb jubileumok alkalmával minden generáció igyekezett felújítani, szépíteni templomunkat. Hogy miért tették? Riszdorfer János 1883-ban a toronygömbben elhelyezett krónikájában ezt írta:                                                                                                                     
„A templomfelújítással az ágostai hitvallású evangéliumi egyház hívei jámborságuknak és vallásszeretetüknek és Istenbe vetett bizodalmuknak óhajtották tanújelét adni és a templomépítő elődök drága emlékét akarják hálás kegyelettel megtisztelni…”                                                                   
Valóban 1885-1886-ban történt meg a külső homlokzat legnagyobb mérvű átalakítása, az addig sima falakat függőleges pillérekkel ritmizálták, az egyszerű barokk kő ablakkeretek és kapuk köré gazdag neoreneszánsz díszítések kerültek, a főbejárat is ekkor kapott pompás kapuépítményt.                                 									1910-ben Gróh István, aki előbb a Kossuth Főgimnázium, majd a Képzőművészeti Főiskola tanára volt, megtervezte templomunk belső freskóit, és az ő vezetésével a Főiskola hallgatói 10 hónap alatt elvégezték a művészi kivitelezést. Ugyanebben az évben készítette el Rieger Ottó az új orgonát, amelyet utoljára 1997-ben újított fel a gyülekezet.                                                                                         
A legutóbbi nagyobb arányú felújítás a gyülekezet 250 éves jubileuma kapcsán történt. Isten különleges, meg nem érdemelt kegyelmének tartom, hogy ebben, a presbitérium akkori műszaki bizottságával együtt tevőlegesen részt vehettem. Ekkor a toronydíszek újra aranyozásától a templom körüli járdaszintig sikerült a teljes templom külsőt a kőburkolatokkal és a lépcsőkkel együtt rendbe tétetni.            									Nekünk is hitből kellett elkezdenünk a felújítást, mert az első szerződések megkötésekor csak 20 millió forint állt rendelkezésre az 57 milliós végösszegből. Az országos egyház, az egyházmegye támogatásán felül néhány pályázatot is megnyertünk, de a gyülekezet tagjainak a „Nyíregyházi Evangélikus Nagytemplomért” Alapítvány részére befizetett adományai meghaladták a 20 millió forintot. Ezúton szeretnék köszönetet mondani azoknak, akiknek nevei ismertek előttem, és akik között nagyon sok özvegyasszony is komoly összeggel járult hozzá a felújításhoz. Azoknak a nevéről nem kapok az APEH-től kimutatást, akik évről-évre adójuk 1 %-át ajánlják fel az Alapítvány céljaira; de azok felé is szeretném hálámat kifejezni, ezen az ünnepi alkalmon.                                                                                                                                       
Külön örömünkre szolgált, hogy a külső felújítás után csodálatos oltárképünket is restauráltathattuk. Bizonyára sokan emlékeznek arra, hogy a több évszázados gyertyafüsttől megfeketedett, és a függőleges ráncok miatt esztétikai értéke jelentősen lecsökkent. A képkeret felső két pajzsán is akkor tűnt elő – egy régebbi lefestés alól – egy ócseh nyelvű felirat, mely a Zsidókhoz írt levél 9. fejezetéből való ige; melyről Balicza Iván lelkésztestvérünk délutáni áhítatában hallhatunk részletesebben.                                                                                                                                                               
*      *      *                                                                                                                                               
Eddig tartott a kövek története, de egy templom az élő kövek, vagyis a gyülekezet nélkül halott! Hogyan éltek, milyen örömteli eseményeik voltak, milyen szenvedések, sorscsapások, milyen történelmi viharok érték elődeinket? Ezekből szeretnénk néhány mozzanatot felvillantani.       Rendkívüli esemény színhelye volt 1824-ben templomunk. Az itt tartott gyűlésen a város lakói 730 ezer forintért megváltották a Károlyi család birtokát, és saját tulajdonukba vették.  A 19. század második harmada viszont különféle súlyos csapásokat hozott.                                                 
Az 1831. évi országos kolerajárvány idején a szokásos 400-500 temetés helyett 1152 fő volt a gyülekezet vesztesége. 1832-ben az alvégen 138 ház lett a tűzvész martaléka. 1834-ben rettenetes földrengés rázta meg a várost. Ezután újra pusztító járványok sötét árnyéka vetődött a gyülekezetre.                                                                                                                                                 
1847-ben tífuszjárvány, 1848-ban és 1849-ben kolerajárvány tizedelte meg a gyülekezetet. 3 év alatt 3497-en hunytak el. 1849-ben, a szabadságharc idején, Raskievics és Constatin orosz főherceg átvonuló seregei okoztak riadalmat a városban. Utána Haynau rémuralma és a Bach korszak nyomasztó önkénye gyötörte a lelkeket.                                                                                            
A 19. század végén könnyebb évek következtek. A 20. század elejére egyházközségünk a Tiszai Egyházkerület – nemcsak lélekszámában, de erkölcsi és anyagi erő tekintetében is –, legjelentősebb gyülekezetévé vált. Ennek eredményeként 1911-ben Geduly Henriket – a 18 éve itt szolgáló, rendkívüli képességekkel megáldott lelkészünket – választották meg a kerület főpásztorává. Nyíregyháza ekkor lett püspöki székhely, így az egész város örömteli izgalommal és lelkesedéssel készült a beiktatási ünnepségre. Ennek 100 éves jubileumát május 15-én, istentisztelet keretében ünnepeltük meg. Az akkori Tiszai Egyházkerület területileg Árvától Brassóig terjedt, az evangélikusság lélekszáma 200 ezer volt, mely 10 egyházmegyében élt.                                                    Az 1914-ben kezdődő világháború gyülekezetünkben is nagy emberi és anyagi veszteséget okozott. Harangjainkat elvitték, a hadikölcsönök elvitték a második templomra összegyűjtött pénzt. A háborút követték a Tanácsköztársaság lidércnyomásos hónapjai, 1920-ban pedig bekövetkezett a trianoni tragédia. A tíz egyházmegyéből nyolcat elcsatoltak, a lélekszám 40 ezerre csökkent. A romokon kellett újra építkezni az országnak és az egyházaknak is.                                               
1937-39-ben is nagy veszteségek érték a gyülekezetet: két püspököt és két lelkészt kellett eltemetni. Először Geduly Henriktől és az őt követő dr. Domján Elek püspöktől; Krieger Mihály és Paulik János lelkészektől kellett búcsút venni. 1939-ben, a 46 éves győri lelkészt, Túróczy Zoltánt állította Isten a püspöki szolgálatba. Róla és itteni működéséről külön előadást lehetne tartani. Múlt héten, október 21-én, iskolánk az ő nevét vette fel, ezen az ünnepen ez bizonyára megtörtént. Én csak két epizódot szeretnék kiragadni az életéből.                                                                     
Az egyik a II. világháború vérzivataros idejéhez fűződik. 1944 októberében a várost elfoglaló oroszok 750 hadifoglyot zártak be templomunkba. Enni nem adtak nekik, így a gyülekezet tagjai nagy kondérokban főztek tápláló leveseket. Az ételkiosztásban püspök urunk járt elől. Magaviseletét látva, az oroszok megállapították, hogy ő nem lehet más, mint bátyuska. (Ők a pravoszláv papokat nevezték így.) Mikor október 26-án, a németek visszafoglalták a várost, a foglyok az ajtókat betörve, elmenekültek. A templomot kitakarítva, még aznap újraszentelték. 
Október 29-én, vasárnap minden istentiszteletet megtartottak, s a templomi hirdetés nyomán, délben az egyházközség férfi tagjai ásókkal, lapátokkal gyülekeztek a templom előtt, és elindultak temetni. Néhai Rőzse István, 1945 januárjában a presbitérium előtt beszámolt ezekről az eseményekről. Az ő szívet tépő beszámolójából idézek, remélem, hogy sírás nélkül végig tudom olvasni. „Temettünk névtelen hősöket, felismerhetetlenségig eltorzult magyarokat, németeket, oroszokat. Nem tudtuk, kik voltak, de mindegyiket még bizonyosan hazavárják és hazaimádkozzák szerető hű szívek. Helyettük ez a szomorú hír fog hazaérkezni: eltűnt a nyíregyházi harcokban. Milyen jó, hogy van valaki, aki számba vette őket, és egykor majd megkínzott, gyötrelmesen eltűnt életüket e szavakkal öleli magához: »ez az én fiam meghalt és feltámadott, elveszett és megtaláltatott.«” November 2-án újabb nagy veszteség érte a gyülekezetet; sok férfit elvittek ún. „malenkij robotra”, akiknek csak kis töredéke tért vissza. Az ott elhunytak számát ma sem ismerjük, de talán ezer családot is ért ez a tragédia. Ezek után érthető, hogy a tanyán élő hívek, félve az elhurcolástól, nem mertek bejönni az istentiszteletre. 
Az orosz katonai parancsnokság viszont szabad mozgást biztosított a lelkészeknek, az irántuk való tiszteletet 30 év ateista nevelése sem tudta kiölni belőlük. Mindenhová Luther kabátban mentek, mert csak így tudták igazolni, hogy papok. Az orosz katonák ugyanis, csak hosszú szakállal és pocakkal tudták a bátyuskát elképzelni. S mivel lelkészeink ezzel nem rendelkeztek, így ezt Luther kabáttal pótolták. Mivel a határban egyetlen ló sem maradt, így gyalog keresték fel híveiket. Esténként, egy-egy fárasztó nap után, boldogan számoltak be egymásnak látogatásaikról, amely során könnyes szemű emberek szaladtak eléjük, örömteli csodálkozással, hogy lelkipásztoruk él. Második kérdés az volt, hogy mi van a templomukkal? A jó hír hallatán – hogy kisebb sérülésekkel megúszta a harci cselekményeket –, hálaadó imára kulcsolták kezeiket.                                                                                                                                 
A háború végeztével a bajok nem szűntek meg. 1945 májusában letartóztatták püspök urunkat és másokat is a gyülekezetből. A júniusi főtárgyaláson a Népbíróság 10 évi fegyházra ítélte. Isten csodálatos kegyelméből, és a gyülekezet kitartó imádságának hatására, 9 hónap után kiengedték. Első útja nem haza, a családjához vezetett, hanem ide, a templomba. Az oltár zsámolyán térdelve, néma hálaimát mondott. A hívek pisszenés nélkül ültek a padokban, mégis tele volt a templom imádsággal és hálaadással. Fájó emléke a gyülekezetnek, hogy 1948 júniusában, püspökével és lelkészeivel együtt, végig kellett nézni, hogy egy tollvonással elvették iskoláinkat, amiket a tirpákság áldozatvállalásával építettek. Az év őszén Túróczy Zoltán, a Dunántúli Egyházkerület megválasztott püspökeként, elment közülünk.                                                                                     
Nehéz évek következtek, a kommunista propaganda szerint, a lelkészek a nép ellenségeivé váltak. Joób Olivért politikai okokból, 30 évi szolgálat után, 1969-ben, Ostffyasszonyfára száműzték. 1973-ban, Szabó Vilmost tiltották el minden lelkészi szolgálattól.                                                 
Végezetül hálát adunk Istennek, hogy nehézségek, súlyos csapások és fájó veszteségek ellenére is, megtartotta, megsegítette egyházközségünket. Adott áldott, név szerint ismert szolgálattevőket, de névtelen, egyszerű gyülekezeti tagokat is, akiknek hite, imádsága, áldozatkészsége hozzájárult ahhoz, hogy fennmaradhasson. Urunk iránti mélységes hálánk és magasztalásunk mellett, hajtsuk meg fejünket templomépítő őseink példamutató hitbuzgalma előtt. Hirdessék ezek a kövek nemzedékeken át, Isten dicsőségét! Ámen.